Ő az! Tudom hogy ő az! Mondani akar nekünk valamit!
- Tennünk kell valamit! - Ülj le!
- Kérlek! - Naaa!
Császári Őfelsége és Bécs városának nevében
ezennel letartóztatom Eduard Abramoviczot,
vagy ahogy még ismerik, Eisenheimet, az Illúzionistát
közrend megzavarásának,
sarlatánságnak, és a Birodalom elleni tevékenységnek vádjával!
Engedjék el!
Letartóztatják! Letartóztatják Eisenheimet!
Uhl főfelügyelő.
- Késett. - Elnézését kérem, Őfelsége!
Épp az ügy bizonytalan részeit próbáltam kibogozni.
- Vannak még bizonytalan részek? - Csak néhány.
Megint megtette?
Hogy csinálja?
Attól tartok még nem tudom.
Megkérdezte tőle?
Erről nem hajlandó beszélni.
Nos, biztos vagyok benne, hogy van... módszere...
az ilyen eshetőségekre is.
Azt akarom, hogy járjon a végére ennek az ügynek!
Biztosan van valami, ami fényt derít az igazságra.
Valami a múltjából?
Igen. Igen, biztosan akad valami.
Valójában, mindent tudunk az életéről.
Majdnem mindenkivel beszéltünk, aki valaha is ismerte őt.
Úgy tartják, gyerekkorában egyszer találkozott
egy vándorbűvésszel.
Te fiú!
Az egyik verzió szerint a férfi
eltűnt...
a fával együtt.
Ki tudja, mi történt valójában!?
Az emberek azt kezdték gondolni, hogy valami különös erő lakozik benne,
vagy legalábbis azt, hogy ő egy kicsit különbözik a többiektől.
Aztán találkozott vele.
- El ne ejtsd! - Vigyázz, meg fogsz botlani.
- Úgyis elejted, te ganéjtúró. - Ó! Nézd csak ott egy gödör, te patkány!
- Úgyis leejted! - Induljunk!
Húzz egy lapot!
Tedd vissza a pakliba!
És most figyelj!
Von Teschen hercegkisasszony, mit keres maga itt? Ezek parasztok.
Ne feledje, ki maga.
Visszavitték a kastélyba,
és megtiltották, hogy találkozzanak.
De hamarosan éppen azt tették.
A következő néhány évben megtalálták a módját, hogy együtt lehessenek.
Siess, gyere!
Kínában él egy bűvész, aki mindent el tud tüntetni;
egy lovat, egy szekeret, bármit.
Akkor menjünk, keressük fel! Nem tudják megakadályozni, hogy együtt legyünk.
Sosem találnak meg minket.
Megígéred, hogy magaddal viszel?
Egy napon, igen.
Egy nap elfutunk innen együtt.
Eltűnünk.
Egy apró trükk nyitja.
Egy képet akartam.
Sophie, itt vagy?
- Sietnünk kell! Jönnek! - Von Teschen hercegkisasszony!
Von Teschen hercegkisasszony!
- Von Teschen hercegkisasszony! - Von Teschen hercegkisasszony!
Tűntess el minket! Tűntess el minket!
Von Teschen hercegkisasszony!
Állj! Állj!
- Ne tegye! - Hagyjon!
- Engedjen! Hagyjon! - Az édesapja már várja.
- Eresszen! - Ne!
- Eduard! - Kérem, eressze!
- Ne! - Engedjen!
Engedje el, kérem!
- Engedjen el! Hagyja abba! - Sophie!
Eduard!
- Sophie! - Eduard!
Sophie.
Tartsd magad távol tőle, vagy legközelebb
letartóztatunk a családoddal együtt.
Hogy mi történt ezek után, az talány.
Azt tudjuk, hogy beutazta a világot,
majd közönség előtt kezdte el bemutatni saját varázslatait,
és Eisenheimre változtatta a nevét.
Majdnem 15 évvel később
Bécsben lépett fel.
Élet és halál,
tér és idő,
sors és véletlen.
Ezek a világ mozgatórugói.
Ma este, hölgyeim és uraim,
bemutatom önöknek azt az embert, aki felfedte ezeket a rejtélyeket.
A világ legtávolabbi szögletéből,
ahol a mágia művészete még mindig hatalommal bír,
érkezett vissza hozzánk, hogy bemutassa,
miként lehet a természet törvényeit eltéríteni.
Íme... Eisenheim.
Kölcsönkérhetem valakítől a zsebkedőjét?
Ön, Hölgyem.
Köszönöm.
Ó, legyen türelmes!
És most, megkérhetném?
Most pedig az idő egyfajta vizsgálatával szeretném folytatni.
Attól a pillanattól fogva, hogy megszületünk, az idő múlásában élünk.
Az időt mérjük, jelöljük, de megállítani nem igazán tudjuk.
Nem vagyunk képesek felgyorsítani vagy lelassítani.
Vagy mégis?
Nem találkoztunk-e már mindannyian azzal az érzéssel, amikor
úgy éreztük, hogy egy gyönyörű pillanat egy szemvillanás alatt elszáll,
és nem kívántuk azt, hogy bárcsak lelassíthatnánk az idő múlását?
Éreztük-e, hogy az idő lassan múlt egy unalmas napon,
és azt kívántuk, bárcsak felgyorsíthatnánk egy kicsit?
Biztosíthatom önöket, ezek valódiak.
Valódi? Hadd nézzem!
És önnek, hölgyem, hol a zsebkedője?
Bravo!
Kitűnő.
Segítsen rajtunk, kérem!
- Kérem, segítsen rajtunk! Kérem! - Mi ez az egész?
Szegények vagyunk.
- Azt gondolod, szegények vagytok? - Igen.
Hadd mutassak valamit!
Nem vagytok szegények.
Mindenetek megvan, amire szükségetek lehet. Tessék.
Köszönöm.
Ez pedig a tiéd.
Meg ez is.
Enyém a bűvös érme!
- Jó reggelt! - Jó reggelt!
- Kávét? - Nem.
- Rétest? Kettő is van belőle. - Semmit sem kérek, köszönöm.
Úgy látom nagyon meg vagy elégedve magaddal. Milyen volt a bevétel?
- Nem rossz. Háromnegyed ház. - Csodás.
De ennél is jobbat fogunk csinálni. Ezt figyeld!
Figyelj! "Kétség sem fér hozzá, hogy ez a rejtélyes előadás
kiemeli őt a revükben fellépő bűvészek rendjéből.
Néhány száma felülmúlja a puszta illúziót,
és a művészet határait súrolja.
Fiatal kora ellenére zseniális."
Érted? Ezzel a kritikával megtöltjük a házat.
Több pénzt keresünk, mint amiről valaha is álmodtál.
És ha mechanikusan működött?
Lehet hogy valami borításba csomagolta!
Ó, igen, persze. Gondoltam rá.
A pillangók. Próbálok rájönni.
Az Isten szerelmére. Átlátszó drót.
Az túlságosan egyértelmű. Hány emberünk lesz ott ma este?
Nyolcan lesznek odabent, másik nyolc pedig a ház előtt.
Talán más szemszögből kellene szemügyre venni a pillangókat.
Hmm.
- Erre! - Ellenőrizzék le a hátsó tíz sort!
Maga! Ne érjen hozzá!
- Tegye le! - Ó, Herr Eisenheim.
Ki maga és mit képzel, mit csinál?
Én Walter Uhl főfelügyelő vagyok, és az ön színházát vizsgálom át.
Láttam az előadását. Nagyon meggyőző.
- Nagyon meggyőző. - Miben lehetek a segítségére, Felügyelő?
Abban a megtiszteltetésben lesz része, hogy a trónörökös
ma este tervezi megtekinteni az ön előadását.
- A trónörökös? - Igen!
Ennek értelmében át kell vizsgálnunk a színházat.
Azt gondolom, az kicsi lenne egy merénylőnek, nem úgy véli?
Igen, a narancsfa.
Tudja, láttam már ehhez hasonló dolgokat korábban,
de ilyet még sosem.
- Rendkívüli. - Köszönöm.
Próbáltam összerakni, hogy mindez miképp működik
egész pontosan, vagy hogy a pillangók mitől repülnek.
Biztosíthatom, a titka tőlem nem tudódik ki.
A törvényt tartom szem előtt mindenek előtt, mellesleg amatőr bűvészkedem is.
- Igazán? - Igen.
Szóval, kártyatrükkök, érmék, öö, apró varázslatok, igen.
Hmm.
De semmi különleges. Talán tudna nekem tanácsot adni.
Hát hogyne.
Mutatok egyet, amit nagyon kedvelek. Szokott szerencsejátékot játszani?
- Alkalom adtán, igen. - A narancsfa titkában fogadok önnel,
hogy mindig kitalálom, melyik kezében rejti ezt el.
Kitűnő.
Tegye az öklébe, tartsa a kezét a homloka elé,
koncentráljon rá, alkosson egy mentális képet róla!
- Igen. - Megvan?
- Igen. - Tegye a kezeit maga elé.
A bal kezében van.
- Nos.. - Szerencsés tipp, azt hiszem.
Az egyik segítője jelez önnek.
- Nem. Ez annál sokkal egyszerűbb. - Aha.
Amikor felemeli a kezét a fejéhez, a vér kiáramlik belőle.
Mindig halványabb lesz az a keze.
Ó. Ez nagyon tetszik.
Kérem tegye ezt el dícséretem jeleként.
Nahát, köszönöm. Ah, a vér kiáramlik.
Most pedig, Felügyelő Úr...
ha nem bánja, készülnöm kell az esti előadásra.
Valóban.
Kérem álljanak fel Őfelsége,
Leopold trónörökös tiszteletére!
Arra gondoltam, hogy a mai estét a lélekkel kapcsolatos gondolatokkal fejezhetnénk be.
Az összes nagy világvallás
beszél a lélek túlvilági létezéséről a halál után.
Nos, ezek alapján mit is jelent... meghalni?
Szükségem van egy önként jelentkezőre a közönség soraiból.
Valakire, aki nem fél a haláltól.
Kérem, valaki?
Biztosíthatom önöket, nem fog tragédia történni.
Nagy megtiszteltetés, von Teschen hercegnő.
Ismer engem?
Nem.
Teljesen biztos benne, hogy még sosem találkoztunk?
Igen, persze.
És most kérem, nézzen mereven a szemembe.
Ne pislantson máshová!
Integessen magának!
Forduljon körbe!
Most hajoljon meg önmaga előtt!
Távozz!
Biztosan kedvelnek. Már öt perce várnak rád.
Őfelsége, hadd mutassam be Eisenheimet, az Illúzionistát.
- Bravó. - Köszönöm hogy eljött. Remélem élvezte.
Ó, mi az hogy élveztük!
Nagy vitát gerjesztett közöttünk, nemde?
Kivételt képez persze asszisztense, von Teschen hercegnő.
Űgy tűnik komoly szótlansággal súlytotta. Ez önmagában is nagy erény.
- Hipnotizálta? - Egyfajta módon, igen.
Szeretném megtanulni ezt a trükköt.
Rainier azt gondolja, hogy ön természetfeletti erőkkel rendelkezik.
Van önnek természetfeletti ereje?
Sosem mondtam ilyesfélét.
- Nem bánja, ha felteszek egy-két kérdést? - Ne most fedesd fel vele a titkait!
Önnek semmi olyat nem kell elmondania, amit nem tudok kitalálni.
Ahogy szeretné.
Az ön asszisztensei valahol a
tükör mögött állnak egy köpenyben... ez nyilvánvaló.
A tükör keretéből rájuk világítanak, vagy ezek sarkított tükrök?
Ez valóban egy lehetséges mód lenne.
Azt hiszem mindent értek, a szellemeket kivéve.
Az nagyon, nagyon jó volt.
Talán egy másik látószög?
Legközelebb el kell jönnie Hofburgba! Estét szervezünk az előadása számára.
Részemről a megtiszteltetés.
Úgy legyen!
Sophie?
A legkiválóbb koponyákat gyűjtjük össze a következő alkalomra.
Az egy igazi kihívás lesz az ön számára.
Valami különlegessel fogok rá készülni.
Lehet, hogy eltüntetem önöket.
Istenem! Amikor a hercegnőt önkéntesnek ajánlotta,
hallottam a pénz csörgését, ahogy rám zúdul.
Minden nő, aki számít Bécsben, szerepelni akar majd a műsorodban.
- Hmm. - Micsoda kilátások!
A trónörökös apja belehalt volna, ha a fiával így bántak volna.
- A nő sem tűnt túl boldognak. - Pedig jobb, ha hozzászokik.
- Hogy érted? - Azt mondják, hamarosan hozzámegy.
- Igazán? - Ha engem kérdezel, nincsenek jó kilátásai.
- Hogyhogy? - A trónörökös szereti a hölgy ismerőseit
újra és újra alaposan helybenhagyni.
Azt tartják róla, egyszer egyiküket kilökte az erkélyről,
csak hogy elfedje korábbi veréseinek nyomait.
Herr Eisenheim számára.
Szia, Sophie.
Amikor a színpadon voltam, egyből megismertél.
Eltartott egy kicsit,
de igen, megismertelek.
Mondhattál volna valamit.
Azt gondoltam magadtól is rájössz.
Igen, rájöhettem volna.
Jöhettem volna egy másik este, önként,
felsétálhattam volna a színpadra, és mondhattam volna: "Helló".
De akkor gyorsan szedhetted volna a sátorfádat.
Gyanítom hogy megtetted volna.
Nem értem miért gondolod.
Talán épp azért, mert azt is bölcsnek találod, hogy egy hintóban találkozzunk.
Ez csak egy játék. Játszanom kell velük.
Mindenhova követnek. Ez... A védelmem érdekében történik.
Igen.
Nos, ha jól sejtem, gratulálhatok.
Mihez?
Úgy hírlik, hercegnő leszel.
- Még egyáltalán nincs eldöntve. - Aha.
Még nem fogott el az a bizonyos érzés.
Évek óta ismerjük egymást, és a családjaink is.
Ő nagyon intelligens.
Kissé túl intelligens is a saját érdekei tekintetében.
Te szerencsés vagy, tudod...
hogy kitörtél úgy, ahogy tetted.
Gyakran kívántam, hogy bárcsak...
Hogy bárcsak?
Azt kívántam, bárcsak újra látnálak.
És most teljesült.
Igen, teljesült.
Alig várom már, hogy Hofburgban újra láthassalak.
Addig is minden jót!
Tessék, a von Teschen hercegnőről készült jelentés.
Hmm. Van benn valami érdekes?
Nézze meg maga!
A bűvész?
Fél óráig kocsikáztak.
A színház közelében szállt ki.
Mit tegyünk?
Megiszik velünk egy italt?
Parancsoljon.
Szeretne valamit harapni, vagy inni?
- Nem, nagyon kedves. - Herr Eisenheim!
Fel fogok tenni önnek egy kérdést,
ami nem biztos, hogy barátságosnak tűnik majd,
de biztosíthatom, hogy valójában az.
Milyen kapcsolat fűzi önt von Teschen hercegnőhöz?
Igaza van, tényleg nem tűnik barátságosnak.
Ó, pontosan ez az én meglátásom is.
Mert, tudja, míg mások egy diszkrét kocsikázást annak
tarthatnak, aminek látszott,
én ki fogom deríteni, mi is történt valójában.
Rendben. Gyerekkori ismerősök vagyunk.
Ismerősök?
Gyerekkori barátok.
Apám asztalos volt.
Ő készítette a bútorokat a hercegnő családja számára.
Értem, az asztalos fiának barátsága a...
- Talán kifogásolja? - Ó, nem, nem. Ha kifogásolnék valamit,
akkor, nos, teljesen másfajta beszélgetést folytatnánk.
Értem. A trónörökös számít magára az efféle ügyekben, ugye?
Én csak egy egyszerű közszolga vagyok, Herr Eisenheim.
Én nem így értesültem.
Úgy hallottam, nemsokára kinevezik rendőrparancsnoknak.
- Vagy Bécs polgármesterének? Párttitkárnak? - Mindegyik az ő rögeszméje.
Inkább reménykedjen, hogy nem oszlatja fel a parlamentet, mielőtt ön bekerülne.
A hercegnek haladó eszméi vannak, de nagyszerű császár válik majd belőle.
Nos, úgy hírlik nagyon közel áll hozzá. Biztosan remek munkát végez.
Nézze, igen, valóban azt tartják, hogy közel állok a herceghez.
De az a csupasz igazság, Herr Eisenheim, hogy én egy hentes fia vagyok.
Ő a trónörökös. Milyen közel kerülhet a magamfajta egy olyan emberhez, mint ő?
Hmm? Érdekli a véleményem?
Ne ámítsa magát azzal, hogy szerephez jut az ő játékaikban.
Közvetlen közelükben szolgáltam...
hosszú, hosszú évekig,
és teljes meggyőződéssel állíthatom,
nincs olyan trükk, amit ne ismernének.
Nem éri meg.
Ma esti vendégünk
egyáltalán nem egy showman, sokkal inkább egy varázsló,
aki eladta a lelkét az ördögnek
néhány sötét erőért cserébe.
Néhányan ittlévő barátaink közül legalábbis elhitték volna ezt nekünk.
De ne féljetek!
Mindent meg lehet, és meg is fogunk magyarázni.
- Minden rejtélyre fény derül. - Halljuk! Halljuk!
Jól beszél, jól beszél!
- Ő az uralkodó? - Ó, igen, az édesapja.
Nem gondoltam, hogy őt is meghívják.
Bravó.
Egy tetszetős arckép az öregről.
Csak egy kicsit modern a stílus hozzá képest, persze.
Attól tartok, nem vagyok túl jó festő.
Valóban. Nincsenek ecsetvonások ezen a képen.
Tisztán látszik.
Hogy kiszínezze,
valamiféle vegyszer közbeiktatására lesz szükség, feltételezem.
Egy festékszóró a kabátujjában?
- Szabad? - Ha úgy érzi muszáj.
- Igen. - Hagyd, hogy folytassa az előadását!
Azt akarod, hogy csak ott üljek, amikor ez annyira egyértelmű?
Igen, azt akarom.
Megpróbál becsapni téged. Én megpróbállak felvilágosítani.
Melyik a nemesebb törekvés?
Felkapcsolnák a lámpákat, kérem,
hogy őfelsége jobban szemügyre vehesse?
- Nézd innen, Leopold, hadd folytassa. - Halljuk! Halljuk!
- Gyere már, Leopold. - Haladjunk!
Na jó. Mit szólna egy igazi kihíváshoz?
Miért nem kápráztat el minket,
ha képes rá,
ezek nélkül a... bigyók nélkül?
Ahogy kívánja.
Gyönyörű a kardja.
Megnézhetem?
Természetesen.
Szabad?
Mi a hatalom forrása?
Tehetség vagy a sors, esetleg az isteni akarat?
Mindannyian ismerjük az Excalibur történetét.
Az Excalibur pengéjét egy kőbe helyezték,
és aztán az úgy is maradt.
Sok kiváló lovag próbálta kihúzni a kardot a kőből.
De csak Arthurnak sikerült,
bizonyítva ezzel, hogy méltó az uralkodásra.
Ki tudja kihúzni ezt a kardot?
Ön, Uram, meg tudja tenni?
Nem csalódtunk.
Talán Ön, Uram.
Csak ne olyan hevesen, kuzin!
Gyerünk! Meg tudod csinálni!
- Húzd ki, húzd ki! - Gyerünk!
Élj sokáig!
Köszönöm a részvételt.
Ess neki! Ha nem tudod kihúzni, sosem lesz belőled császár.
Apád így megéri a százéves kort.
A kard a jogos tulajdonosáé!
Ennyi elég is ma estére a könnyed szórakozásból.
Komolyabb hangvételű beszélgetésekre csatlakozzatok hozzánk egy ital kíséretében.
Csukassa le!
Nos, ő eléggé népszerű, Őméltósága.
Biztosan megtalálja a módját.
- Mit tettél vele? - Azt adtam neki, amit kért.
Mi késztetett arra, hogy ilyen őrültséget tegyél?
Von Teschen hercegnő, kérem fáradjon tovább, kedvesem!
Nem akarjuk megvárakoztatni a herceget.
- Élvezted az előadást? - Gyönyörű volt, nem?
Elképesztő.
Kitől tudtad meg, hogy itt vagyok?
A menedzseredtől. Ha Bécsben akarsz maradni, szükséged van a segítségemre.
Á, szóval ki vagyok tiltva a városból, így van?
- Kiváló. Ínyemre lesz. - Fejezd be!
Azért jöttem, hogy próbáljak segíteni.
Miért? Miért érdekelne az téged, hogy mi történik velem éppenséggel?
A barátom voltál. Én a barátod vagyok.
Rövid ideig ismertük egymást nagyon régen. Egyáltalán nem ismersz te engem.
Akkor miért beszélgettél velem? Miért nyaggattál azzal, hogy beszéljünk...
Mindvégig megőrizted.
Régebben leültem, csak hogy a képet bámulhassam,
és olyankor azon tűnődtem, vajon merre járhatsz.
Éjjelente azt álmodtam, hogy veled mentem,
de aztán felébredtem, és rájöttem, hogy hol vagyok.
Az álmaimban rövidebb hajad volt, és nem viseltél szakállt.
Hova indultál, amikor elmentél?
Nagybátyám birtokára, Prága közelébe.
Milyen egzotikus!
Aztán Oroszországba,
majd Anatóliába,
azt követően Keletre, sok-sok évre.
Olyan rég volt már.
Mindig is vissza akartam térni.
Csak... Folyton azt gondoltam, hogy megtalálom a következő sarkon.
Mit?
Az igazi rejtélyt.
Láttam figyelemre méltó dolgokat,
de az egyetlen rejtély, amit sosem tudtam megoldani, az az volt,
hogy miért nem tud a szívem elszakadni tőled.
Azt akarja, hogy Budapestre menjek
vele jövő héten, hogy bejelentsük az eljegyzést.
Maga mögé akarja állítani a magyarokat.
Királlyá fogják koronázni.
Biztos vagyok benne, hogy az apjának lesz néhány szava hozzá.
Azt tervezi, hogy megbuktatja saját apját.
Az rosszul is elsülhet az ő számára,
és számodra is.
Nem kéne belekeveredned.
Része vagyok a tervnek.
Csak úgy szerezheti meg Magyarországot, ha maga mögött tudja a családomat.
- Hagyd el! - Az nem olyan könnyű.
Mondd le az eljegyzést, és gyere velem.
Vagy ne is szólj semmit, egyszerűen csak szökjünk el!
Amíg csak élünk,
vadászni fog ránk.
És amikor megtalál, megöl minket.
Nézz rám!
Igazán velem akarsz tartani?
Igen, igazán.
Hát itt vagy. Ahogy megjósoltam, kipenderítettek minket.
Most boldog vagy? Nos? Elérted a célodat.
Még az sem érdekelte őket, hogy az egész évadra elkeltek a jegyek.
Idehallgass! Most már nincs min izgulnod.
- Van pénzünk? - Mi?
- Van valamennyi félretett pénzünk? - Igen, van némi.
De lehetett volna sokkal, sokkal több.
Hmm, elégnek kell lennie.
És a másik számláról is, az összeset.
Természetesen, Herr Eisenheim.
Köszönöm.
És nincs kétsége afelől, hogy von Teschent látta?
Az életemet tenném rá.
Mi volt abban a bőröndben?
Nem tudom.
Az első vagonnál van.
A térképen bejelöltem, hogy hol találkoznak.
A találkozó után továbbutazik vele, én pedig követni fogom önöket.
Minden rá vonatkozó részt megértett?
Teljes mértékben. Sietniük kell.
Amint az ön is tudja, néha követjük
von Teschen hercegnőt a védelme érdekében.
Tegnap egy másik férfi társaságában láttuk.
Miféle férfi társaságában?
Eisenheimében, az lllúzionistáéban.
Mit csináltak?
- Nos, találkoztak, és, nos... - Megérintették egymást, csókolóztak?
Bujálkodtak?
Nem, ezt nem tapasztaltuk.
Mindazonáltal, okom van feltételezni, hogy együtt terveznek tenni valamit.
Lehetséges, hogy el akarják hagyni az országot.
De még nem vagyok meggyőződve mindenről, Őméltósága.
Köszönöm, Felügyelő.
Persze szerezhetünk több információt a...
A délutánt az édesapjával töltötte Bécsben.
Hamarosan megérkezik.
Micsoda meglepetés.
Azt hittem, nem kedveled ezt a helyet.
Feltételezem, azt gondolod magadról, hogy okos vagy,
és nagyon demokratikus a barátaiddal.
- Vagy nem? - Miről beszélsz?
A bűvész barátodról.
Tudom, hogy vele voltál.
Igaz. Barátok vagyunk kiskorunk óta.
Minden gyerekkori barátoddal lefekszel?
Nem fogok tovább beszélgetni ilyen stílusban.
- Úgy beszélek veled ahogy akarok! - Részeg vagy.
Te meg egyre öregszel, nem?
Anyám 16 éves korában ment hozzá apámhoz.
És te? Ki tudsz egyáltalán hordani egy gyereket? Veszi valaki is valami hasznod?
- Kínos helyzetbe akarsz hozni? - Ennek semmi köze hozzád.
Csak hozzám van köze!
Ha már lefeküdtél vele, nincs helyed az én ágyamban!
Nem érted.
Egyáltalán nem akarok helyet az ágyadban.
Nem megyek veled Budapestre.
Nem akarok részese lenni annak, amit tervezel.
És nem fogok hozzád menni.
Feltételezem, nem voltál annyira bolond, hogy bármit is elmondj neki.
Mer' ha áthúzod a terveimet, többé nem lesz szükségem rád. Megértetted?
Holnap pedig Budapestre utazol.
Ajánlom, hogy időben itt légy, összepakolva, útra készen.
A továbbiakban pedig ne próbálj kínos helyzetbe hozni!
Viszlát.
Mit értesz azalatt, hogy "viszlát"? Gyere csak vissza!
Gyere ide!
Ne merj ellenszegülni! Kurva!
El az utamból!
Kérlek, ne!
Azt hagyja! Hagyja az összes lámpást!
Von Teschen hercegnő!
Talán azon az oldalon is meg kellene nézni!
Ott van!
Hó, hó!
Azt hittem látja a hercegnőt felszállni vele a vonatra.
Nem, uram. Mi Bécsben vártunk rájuk, de Badenből indultak.
Feltételeztük, hogy együtt utaznak.
Sürgönyözzek a trónörökösnek Budapestre?
Már megtörtént.
- Ki maga? - A család orvosa vagyok.
Ön a főfelügyelő?
Igen, én vagyok. Ugye megérti, hogy ez egy rendőrségi ügy?
- Persze, hogy megértem. - Rendben, rendben.
- Megállapította már a halál okát? - Elvérzett.
Egy vágás van a torkán,
éppen a bal kulcscsontja felett.
Kés vagy kard okozhatta a sérülést.
Megnézhetem?
Felügyelő úr, én, én ehhez nem járulhatok hozzá.
A trónörökös sem járulna hozzá.
Ez nem valami cirkuszi látványosság.
Elnézését kérem.
Köszönöm, Doktor Úr.
Kirabolhatták. Talán cigányok voltak.
Ne mondja, hogy nem látta azokat a gyémántokat!
Főfelügyelő Úr, van még valami, amit tudnia kell.
- Igen, és mi lenne az? - A ruhája ráncai között
ezt az apró drágakövet találtam.
Utoljára múlt csütörtökön látták este 7:30-kor, ahogy kíséret nélkül lovagolt
a birodalmi vadászház felé.
Groomsman elmondása szerint 8:30 körül érkezett oda.
Vajon miért lovagolt egyedül?
Az ő műve. Maga tudja, hogy ő volt.
- Hogy mit tudok én? - A trónörökös!
Ő ölte meg. Ez nem most történt, ezt maga is tudja.
Nem tudom. Valójában pedig biztos vagyok benne, hogy nem ő tette. Budapesten van.
- Még azelőtt megölte, mielőtt elment! - Attól tartok, a tények cáfolják a teóriáját.
- Épp el akart válni tőle. - Ki miatt? Maga miatt?
- Igen! - Ez abszurdum, Herr Eisenheim.
Megölte, mert nem engedhette el.
- Ő tudta a trónörökös titkát. - Miféle titkát?
- Kérdezze a felügyelőt. Ő tudja... - Ezt most azonnal hagyja abba!
Maga velejéig korrupt?
Nem, nem mondanán. Nem.
Éppen ezért azt tanácsolom, hogy ne vádoljon senkit, különösön őfelségét ne!
Máskülönben börtönben találja magát.
- Hol van az őr, aki kiengedte a kapun? - A trónörökössel tartott.
- Látta bármelyik szolgáló elmenni a hercegnőt? - Mindegyikük aludt.
Értem. Vele mi a helyzet?
Ő, nos, az első bokszba vezette a hercegnő lovát.
Úgy.
Ez volt az?
Birodalmi ingatlanon nincs felhatalmazásunk a vizsgálódásra.
Köszönöm. Tudok róla.
Akkor meg mit művel?
Vizsgálódom.
A bűvész bogarat ültetett a fülébe, nemde?
Pedig jelenlegi tudásunk szerint ő az elkövető.
Nem, szerintem nem.
A trónörökös visszatért.
Főfelügyelő.
Mennünk kéne. Most.
Mit derített ki róla?
- Utoljára itt látták lovagolni, egyedül. - Igen.
És az ön információi szerint azt követően kidobtam innen.
- Öngyilkos lett? - Nem. Biztos vagyok benne, hogy megölték.
- Van gyanusítottja? - Nemsokára lesz, Őméltósága.
Egy hétre rá letartóztattunk egy embert, és gyilkossággal vádoltuk meg,
de tudtam, ez nem nyugtatja meg Eisenhemet.
Egy emberem továbbra is szemmel tartotta.
Végül túltette magát a bánatán, és vett egy lepusztult színházat.
Tökéletes.
Elbocsájtotta a menedzserét,
és egy teljesen új műsor alapjait kezdte el lefektetni.
Ő kicsoda?
A nevem Frankel.
- Honnan jött? - Brnoból.
Apám lencsét őröl ott.
Hogy jött ide ma este?
- Nem tudom. - Ön élő?
Mit tud nekünk mondani a túlvilágról?
- Milyen ott? - Igen, beszéljen róla!
Tudnia kell dolgokat. Titkos dolgokat.
Mondjon valami spirituálisat!
Nem úgy néznek ki, mint akik azt hiszik, hogy ez trükk volt.
Eisenheim! Jöjjön ki, hadd beszéljünk önnel!
Eisenheimnek mindig is lelkes közönsége volt,
de ezúttal sokkal... szenvedélyesebb hívekre talált.
Hölgyem! Megkérhetném?
Ezekkel a szellemekkel és megnyilatkozásokkal
Eisenheim sziklaszilárd bizonyítékot szolgáltatott
a lélek halhatatlanságára.
A lélek szerepe újfent megerősítést nyer
a modern, tudományos materializmussal szemben.
A spiritualizmus eredményei újfajta erkölcsi komolyságra
fogják sarkallni az emberiséget.
"Ez egy forradalmi mozgalom, amely a Birodalmat
spiritulis köztársasággá alakítja."
Azt gondolják, hogy Eisenheim áll mindezek mögött?
Miért kell engem egy bűvész miatt zaklatni?
Lassan kezd több lenni, mint egy bűvész, Őfelsége.
Ő egy sarlatán. Egy csaló.
Úgy tesz, mintha természetfeletti erőkkel rendelkezne.
Állítsa bíróság elé csalás miatt!
- Előbb bizonyítanunk kéne, hogy csal. - Akkor tegye meg!
Derítse ki, miként csinálja a trükköt, majd tartóztassa le!
Ez csak egy vázlatos bemutató, Felügyelő Úr.
De így is láthatja, hogy miképpen működhet.
Értem. Nem rossz, nem rossz.
Kell egy kém, Eisenheim társulatából.
- Azok keletiek, semmit sem fognak mondani. - Hmm.
- Próbáltam már. - Na igen. Próbálkozzon valami mással!
Mi történt itt?
A színházi szellemek közül egy, lefelé az utcán.
- Igen, arra. - Merre?
- Arra. - Éppen arra. Ez egy fiú.
- Igen, nézze csak meg! - Beteges!
- Hol van az a dolog? - Éppen arrafele.
- Amott. - Aha. Maga látta?
Ühüm!
Istenem, egy kísértet. Láttam, esküszöm.
- Igen! - Pont amarra.
Hová viszik?
Tudni akarom, hogy csinálja.
Előbb a narancsfa, most meg ez.
Minden szakmai titkomat meg kell osztanom a rendőrséggel?
Nos, ebben az esetben, igen, különben kénytelen leszek önt letartóztatni.
- És mivel gyanusít? - Nos, kezdjük talán a csalással!
- Elnézését kérem, Főfelügyelő Úr... - Mit akar?
Azt hiszem ki kellene tekintenie az ablakon!
- Kik ezek? - Miatta vannak itt.
Ó!
Szentséges ég, hű követői vannak.
- Talán csak nem számítanak magára? - Fogalmam sincs.
Mit mondanak a kémei?
Talán azt, hogy készült felforgatni a Monarchiát.
Miért tenném? Csak mert a trónörökös egy gyilkos?
Ő nem gyilkos. Az igazi elkövetőt már börtönbe zártuk.
- Bűnösnek vallotta magát. - Nem az igazi tettest kapták el.
- Nem tudhatja. - Nem, de ön igen.
Hmm.
Herr Eisenheim, ön is börtönbe kerül,
ha nem magyarázza el nekem, hogy mit művel itt.
- Engedjék el! - Különben bemegyünk érte!
A büntetése még nagyobb lesz, ha ez a csőcselék megtámadja az épületet.
Eisenheim! Eisenheim! Eisenheim!
Nos?
Mit művel? Álljon meg!
- Álljon meg! - Eisenheim!
Ott van!
Kérem, figyeljenek rám!
Hallgassanak meg, kérem!
Mindannyiuknak köszönöm, hogy eljöttek. Beszéltem a főfelügyelővel.
És úgy gondolom, hogy komoly félreértés történt.
Azt akarom, hogy mindannyian tudják,
hogy mindaz, amit a színházamban láttak, nem volt más, mint illúzió.
Csak egy trükk.
Nem a valóság.
Nem hozhatom vissza szeretteiket a sírból.
Nem tudok kapcsolatba lépni a túlvilággal.
Sajnálom, ha bárkiben csalfa reményt keltettem.
A célom csak az volt, hogy szórakoztassam önöket, semmi más.
Nagyra értékelem, hogy így kiállnak mellettem.
De most haza kell menniük.
Kérem, térjenek haza!
Tessék, elmagyaráztam, nem beszélhet csalásról.
Elmehetek?
Rászedte magát ugye? Erről van szó?
Nem, Őfelsége.
Akkor miért hagy cserben?
Azt hittem, bízhatok magában.
Azt hittem maga lesz az, akit magam mellett tudhatok, amikor elfoglalom a trónt.
- Vagy tévedek magát illetőleg? - Nem, nem téved, Felség.
Olyan emberekre van szükségem, akik teljesítik a rájuk testált feladatokat.
Ehelyett pedig idiótákkal vagyok körülvéve.
A végén meg majd mindent magam kell, hogy elintézzek.
És ahogy elnézem, ezúttal sem lesz ez máshogy.
- Milyennek tűnök? - Átlagosnak, Őméltósága.
Nagyon átlagosnak.
Azt hiszem élvezni fogom.
- Nem fogják felismerni. - Rendben.
És tartsa távol magát tőlem. Nem akarom, hogy egy rendőr társaságában lássanak.
Ki maga?
Maga von Teschen hercegnő?
Igen.
Mi történt magával?
Meggyilkolták. Valóban meggyilkolták?
Ki tette?
A gyilkosát tartóztatták le?
Mondja meg kérem! Ki ölte meg?
- Mondja el! - Valaki. Itt ül közöttünk.
Mondja el, mutasson rá!
A trónörökös volt?
Ő ölte meg, még korábban!
Emberek, a trónörökös itt sincs!
A trónörökös tette. Valamit tenni kell!
Főfelügyelő Úr, biztos abban, hogy a megfelelő embert kapták el?
- Teljes mértékben. Bocsásson meg! - Kihallgatják a trónörököst?
Ha ez igaz, távoznia kell.
- Bíróság elé kell állítani! - Nem ez az igazság.
A bűvész trükkje nem bizonyíték. Mi az ön neve?
- Nem értem, hogy jön ez ide. - Ajánlom, hogy válogassa meg a szavait!
Az a színésznő mégcsak nem is hasonlított Sophie-ra.
De a közönség buta, és ő ezt nagyon jól tudja.
Manipulálja őket. De ő maga nem mond semmit.
A színésznője sem mondott semmi lázítót.
Hagyta, hogy a közönség megfogalmazza a saját vádjait.
Mindegyik csíráját ő vetette el, persze.
Nem kellett volna feljegyzést készítenie ezekről az emberekről?
Attól tartok nem volt elegendő emberünk ehhez ma este.
Azt akarom, hogy a következő előadás alkalmával tartóztassák le mindegyiküket.
Mindegyiküket. Eisenheimet, az egész bagázst.
Példát akarok statuálni vele,
az összes híve szeme láttára.
Elég nagy butaságot tett a múlt este.
Tudja nagyon jól, hogy nem teheti őt tönkre.
- Nem bomlaszthatja fel a Monarchiát. - Ó, hát persze hogy tudom.
Akkor ne jöjjön többet elő a hercegnővel!
Ne provokálja ki azokat a kérdéseket!
Eisenheim, én nem akarom magát letartóztatni.
Isten látja lelkem, én egy cinikus ember vagyok,
de ha a kinyilatkoztatásai csak egy kicsit is valóságosak,
akkor mégis hajlandó leszek elismerni, hogy maga egy nagyon különleges ember.
De ha mindez csak egy trükk, akkor pedig igazán lenyűgöző.
Bármelyik is legyen, ön rendkívül tehetséges.
Úgyhogy ne hozzon olyan helyzetbe, hogy börtönbe kelljen zárnom!
Ígérje meg, hogy nem művel többé ilyet!
Ígérem, hogy a következő előadást élvezni fogja.
Mit akar?
- Semmit. - Akkor miért hozza őt vissza?
Hogy vele lehessek.
Hogy vele lehessen.
- Minden rendben? - Igen, Uram.
- Próbáljuk felmérni, merre menekülhet. - Nem szökhet el!
- Őröket akarok minden ajtóhoz és ablakhoz! - Uram!
Elnézésedet kérem a késlekedésem miatt.
De kárpótolni foglak, csak hallgass meg egy javaslatot!
- Nos, nem is tudom. - Hidd el, megéri, Josef.
Tudod, eléggé elfoglalt vagyok mostanában. Nemcsak ültem otthon és vártam rád.
Nem, nem, persze hogy nem.
Azt akarom, hogy te prosperálj az összes vagyonom felett.
Beleértve a befektetéseimet is.
- Minden felett. - Minden felett?
Igen. A színházzal, és a mai
előadás bevételével egyetemben,
melyet őszinte hálám jeléül ajánlok fel.
- Mit mondasz? - Rendben van.
- Megteszem. - Rendben. Rendben.
Szeretnéd, hogy felkonferáljalak ma este?
Nem. Ma este csak élvezd a műsort!
Elnézését kérem, Főfelügyelő Úr! Josef Fischer vagyok, a menedzser.
Igen, emlékszem magára.
- Mi folyik itt? Mit keres itt a rendőrség? - Elővigyázatosság, Herr Fischer.
- Elővigyázatosság. - Le akarják tartóztani Eisenheimet?
Nos, az csak rajta múlik.
Ott van! Ott!
Ez von Teschen hercegnő!
Miért ölték meg magát?
- El akartam hagyni. - Elhagyni, kit?
- A trónörököst? - Persze, hogy őt.
- Nem hagyjuk annyiban! - Próbáltam elszökni.
Rajtam volt a nyakékem, amikor megöltek.
De már nincs. Elveszett.
- Kérjük, árulja el, ki ölte meg? - A trónörökös volt az?
Tennünk kell valamit!
- Jöjjön ki! - Segítenünk kell a hercegnőn!
A színpadhoz!
Félre!
Császári Őfelsége és Bécs városának nevében
ezennel letartóztatom Eduard Abramoviczot,
vagy ahogy még ismerik, Eisenheimet, az Illúzionistát
közrend megzavarásának,
sarlatánságnak, és a Birodalom elleni tevékenységnek vádjával!
- Ne! - Vissza, vissza!
Fejezzék be, mindannyian fejezzék be!
- Eltűnt. - Hol lehet?
Keressék meg!
- Hol van? - Pontosan ott volt.
- Hogy csinálja a trükkjeit? - Nincs trükk.
- Hogy csinálja? - Nem tudom. Senki sem tudja.
A fenébe!
A NARANCSFA
A kocsisommal a rendőrségi központba vitettem a kardot.
Az embereim megvizsgálják, és megnézik, hogy a von Teschen hercegnő testén
talált ékkő összeillik-e a karddal. Nincs kétségem felőle.
Ezt követően pedig... Idejöttem,
majd megkérdezte, hogy miért késtem.
Ön ellopta a Birodalom tulajdonát.
Úgy tűnik ez egyértelmű, ellentétben a gyilkossággal.
Még ha igaza is lenne, itt nincs joga vizsgálódni.
Így van. Azt tehet, amit akar, következmények nélkül.
Senki sem büntetheti meg magát.
- Kivéve egy valakit. - Kicsodát?
A császárt.
Nem feltételezem, hogy a koronát egy gyilkosra hagyományozza.
- Sosem hinne magának. - Lehet.
Hmm.
De, írtam egy levelet a vezérkarának,
amelyben leírtam... mindent.
Azt is, hogy miként tervezi megbuktatni a császárt.
És erre fel fognak figyelni.
Nem szerzi meg a trónt. Az én segítségemmel legalábbis nem.
Már nem akar a rendőrség feje lenni? Bécs polgármestere?
Nem akar báró lenni, az arisztokráciához tartozni?
Úgy gondolom erről szó sem lehet ebben a pillanatban.
Maga hülye. Átveri magát.
Manipulálja. Kezében volt a kard egy előadás alkalmával.
Kifeszítette a meglazult köveket, hogy aztán itt helyezze el őket.
- Mindent eltervezett. - Ön részeg.
Ez az egész csak trükk. Ez az egész csak illúzió.
Talán van igazság ebben az illúzióban.
Sürgönyözzön a kocsisának, hogy hozza vissza a kardot!
- Vagy mi lesz? - Lelövöm. Lehet, hogy mindenképpen lelövöm.
És akkor megölné a hercegnő mellett a felügyelőt is.
De lehet, hogy ön végez magával.
Maga.. öngyilkosságot követett el, kétségbeesett, mert cserben hagyott engem.
Ó. Néhányan a császári vezérkarból, ha jól gondolom.
Biztos megkapták a levelemet.
- Mit akar? - Nem akarok semmit.
Jó, nagyszerű. Akkor nem kap semmit.
- Uraim... - A helyzet annyira nyilvánvaló.
Mindenki teljességgel cselekvésképtelen.
Apám elkótyavetyéli a Birodalmat,
és senki sem veszi ezt észre, senki sem tud róla.
Én felajánlom, hogy eltakarítsam a szememet, de ön elárul engem.
Maga jelentéktelenné válik. Le fogom váltani.
Korcsok fogják irányítani az országot!
Ezrek kiabálnak, hogy meghallják őket, de semmi sem történik!
Semmi! Mindent megtettem, amit tudtam.
Túl sokat is.
Túlságosan messzire mentem.
Őfelsége! Odabent van?
Őfelsége, nyissa ki az ajtót!
Kérjük, nyissa ki az ajtót!
Az ön apja felhatalmazásával
felszólítom, hogy nyissa ki az ajtót!
Ki kell nyitnia az ajtót!
Maguk mind hülyék.
- Kérem, Őfelsége. - Ezt nem tűrhetem.
Nem fogom ezt tűrni.
Törjék be az ajtót! Törjék be!
- Mi történt? - A trónörökös épp most végzett magával.
Maga Uhl főfelügyelő?
Az voltam valamikor.
Te! Ki adta ezt neked?
- Kitől kaptad? - Herr Eisenheimtől!
Mikor?
Vigyázzon!
Felszállás!
Jegyeket és iratokat!
Felszállás!
A találkozó után
továbbutazik vele, én pedig követni fogom önöket.
- Minden rá vonatkozó részt megértett? - Teljes mértékben.
Azt gondolják, hogy Eisenheim áll mindezek mögött?
Nos, ezek alapján mit is jelent... meghalni?
- Mit akar? - Hogy vele lehessek.
Hogy vele lehessen.
Főfelügyelő Úr, van még valami, amit tudnia kell.
Gyönyörű a kardja. Megnézhetem?
- Részeg vagy. - Ön részeg.
Ő egy sarlatán. Egy csaló.
Mindent eltervezett.
Minden, amit láttak, csak illúzió.
Csak trükk.